КИЇВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ ЛІНГВІСТИЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

Р Е Ф Е Р А Т

ПСИХОСЕМАНТИЧНА СТРУКТУРА 
ПРОФЕСІЙНОЇ СВІДОМОСТІ 
ПСИХОЛОГА-ПРАКТИКА

Кучеровська 
Наталія Олександрівна
кандидат психологічних наук,
доцент кафедри 
психології і педагогіки КНЛУ

Київ – 2011

Дослідження проводилось в рамках комплексної науково-дослідницької  теми МОН України «Професійна свідомість психолога-практика в контексті вітчизняного та світового психологічного консультування» (державний реєстраційний номер 012U002059).

Даний напрям досліджень має на меті сприяти підвищенню рівня якості професійної освіти українських фахівців у галузі практики психологічної допомоги. Актуальність звернення саме до цієї професійної групи зумовлено низкою причин.
Професійна діяльність психолога-практика включена до широкого кола соціальних процесів від корекційної роботи з учнями школи до вдосконалення державної системи вищої освіти, від психологічної допомоги людям, що пережили екологічну чи техногенну катастрофу, до виборів президента країни. Психологи-практики відіграють ключову роль в розробці та реалізації програм, спрямованих на вирішення гострих соціальних проблем («діти-сироти», «діти-інваліди», «батьки-одинаки» і т.ін.). 
         Всі ці соціальні проблеми потребують підготовки висококваліфікованих фахівців в галузі надання психологічної допомоги. Між тим реальна ситуація в даній галузі склалася таким чином, що існуюча модель професійного навчання психологів-практиків побудована (з незначними модифікаціями) за загальною схемою теоретичних гуманітарних спеціальностей, а не практичних, як, наприклад, медичні. Крім цього, академічна модель професійного навчання психологів-практиків не включає етап професійної спеціалізації в період навчання у вузі, в той час як робота психолога-практика в таких різних структурах, як, наприклад, освітні заходи, центри профконсультацій, сімейне консультування та консультування дітей має свою специфіку і практичній роботі має передувати відповідне спеціалізоване навчання. На сьогоднішній день даний аспект професійного навчання являє собою вкрай комерціалізовану, не контрольовану з боку держави діяльність, яка, за своїм змістом, не відповідає ні вимогам науковості та методологічній вивіреності навчання, ні практичній доцільності. По суті, не вирішеною є проблема діяльнісної та особистісної рефлексії, а також наукового обґрунтування засад формування професійних компетенцій майбутніх психологів.
Проблема ускладнюється тим, що методичне та теоретичне підґрунтя сучасної практики психологічної допомоги складають психотерапевтичні парадигми, які є продуктом інших культур, таких, що беруть початок в іудаїзмі, католицизмі та протестантизмі. В той час як могутній ареал візантійського християнства та східно-слов’янської культури залишається terra incognita для українських психологів-практиків. Але ж без історико-культурного та методологічного професійного самовизначення, вітчизняний психолог-практик виявляється ніби іноземцем у власній культурі, оскільки ідеї, поняття, способи дій, що не були достатньо відрефлексовані, позбавляють його головної переваги – вільного самовизначення у просторі сучасної психологічної практики.
Зважаючи на гостру соціальну значущість проблеми професійної підготовки кваліфікованого психолога-практика та низький рівень її практичного вивчення, як один з аспектів вирішення даної проблеми нами була визначена реконструкція психосемантичної структури професійної свідомості психолога-практика. 
Мета дослідження полягає у реконструкції методами психосемантики структури професійних уявлень психологів-практиків про власні способи професійних дій, про ціннісно-смислову структуру підходу, який ними практикується, а також у розробці спеціального методичного інструментарію, що дозволив би діагностувати професійну структуру індивідуальної свідомості психолога-практика.
Дослідження здійснювалося в три етапи. 
І.   Науково-теоретичний аналіз проблеми. 
        ІІ. Експериментальне дослідження психосемантичної структури професійної свідомості психологів-практиків високого рівня кваліфікації. На основі отриманих результатів (виокремленої факторної структури професійної свідомості) було розроблено методику парадигмального семантичного диференціалу та здійснено вивчення її прогностичних можливостей.
        ІІІ. Експериментальне дослідження з реконструкції професійних уявлень психологів-практиків різного рівня кваліфікації щодо способів, цілей та концептуальних засад своєї професійної діяльності, вивчення специфіки особистісної та ціннісно-смислової детермінації практикованої ними моделі психологічної допомоги.
На першому етапі дослідження за результатами науково-теоретичного аналізу проблеми функціонування практики психологічної допомоги в Україні та теоретико-методологічних засад емпіричного дослідження свідомості, розроблено схему психосемантичного експерименту по реконструкції психосемантичної структури професійної свідомості психолога-практика.
 Показано, що психосемантичний підхід в такому його різновиді, який розвивається у сучасній українській та російській психології (О.Ф.Бондаренко, В.Ф.Петренко, В.І.Похілько, В.С.Собкін, О.В.Улибіна, О.Г.Шмельов, та ін.), є результатом поєднання методологічних розробок проблеми свідомості школою Л.С.Виготського та технічного інструментарію когнітивного підходу для вимірювання значення. Об’єднує когнітивний та діяльнісний підходи ідея про опосередковуючу роль мови у структуруванні свідомості та буття людини. В цілому, поява на початку 50-х років ХХ ст. психосемантики стало ознакою нового етапу у розвитку досліджень свідомості, де свідомість розглядається не як позірна абстракція філософського чи ідеологічного змісту, а як конкретна система значень (афективних, когнітивних, поведінкових) конкретної людини у конкретних обставинах її життєдіяльності.
		Адекватність психосемантичного підходу для експериментального дослідження професійної свідомості (в тому числі професійної свідомості психологів-практиків) ґрунтується на його методологічних та інструментальних можливостях щодо об’єктивації реальних (не декларативних) мотивів та способів професійної діяльності на основі знань про специфіку суб’єктивної організації системи значень; діагностики особливостей когнітивної організації професійної свідомості фахівців різного рівня професійної кваліфікації та можливостях оцінити глибину суб’єктивного прийняття фахівцем своєї професії та генезису «вбудовування» професії в його образ світу.
По суті, побудова методами психосемантики суб’єктивної системи значень, що описує певну змістову галузь, становить спосіб рефлексії фахівцем у певній професійній галузі засобів опису та пізнання цього фрагменту дійсності.
В термінології психосемантичного підходу професійна свідомість може бути визначена як семантична площина, в системах значень якої відображена суб’єктивна специфіка сприйняття, усвідомлення та практичної реалізації фахівцем норм, настановлень, мотивів, цінностей та смислів своєї професійної діяльності. Враховуючи специфіку предмета та засобів професійної діяльності психолога-практика, визначення професійної свідомості конкретизується як вміння та готовність психолога перетворювати різні аспекти життєдіяльності (ставлення, поведінку, цінності та ін.) клієнта/пацієнта у спільну з ним смислотворчу діяльність. 
Професійний семантичний простір свідомості психолога-практика може бути визначений як: 1) сукупність базисного тезаурусу і конструктів, що відносяться, перш за все, до самих психотерапевтичних концепцій та підходів; 2) сукупність атрибуцій та положень, що витікають з цих базисних конструктів; 3) специфіка особистісної позиції психолога-професіонала, який визначає себе в професійному та особистісному просторі  психологічної практики.
Другим етапом роботи було експериментальне дослідження психосемантичної структури професійної свідомості психологів-практиків високого рівня кваліфікації. На основі виокремленої факторної структури професійної свідомості було сконструйовано методику парадигмального семантичного диференціалу та здійснено вивчення її прогностичних можливостей.
Реконструкція психосемантичної структури професійної свідомості групи експертів здійснювалась в логіці психосемантичного підходу. На етапі конструювання методики, що будувалася за принципом оцінних граток (Дж.Келлі), було виділено 41 елемент (імена авторів і представників найбільш відомих напрямків та методів психологічного консультування й психотерапії) та 31 двохполюсний конструкт (характеристики, що описують концепції та методи психологічної допомоги за низкою параметрів: способи професійної взаємодії, теоретичні уявлення про людину, організаційні особливості консультативного та психотерапевтичного процесу тощо). Диференційована оцінка кожного елементу методики за конструктами проводилась за семибальною шкалою. Фактично, за підсумком отриманих від учасників експерименту даних, середньогрупова матриця оцінок мала розмірність: 13(елементів)  31(конструкт)  20(досліджуваних). 
За результатами математичного опрацювання середньогрупових даних за допомогою факторного аналізу методом головних компонент та їх інтерпретації було встановлено, що факторну структуру професійної свідомості групи висококваліфікованих фахівців (експертів) складають п’ять факторів. Ці фактори, з огляду на зміст, отримали назви, відповідно: “Суб’єктність”, “Короткотривалість”, “Ідеологічність”, “Традиційність” та “Персоналістичність”. 
Факторний аналіз даних був доповнений кластерним аналізом узагальненої матриці даних, який дає можливість виділити засади (ознаки), за якими відбувається суб’єктивна класифікація заданої групи об’єктів. Результати подано на рис. 1. 
Задані об’єкти класифікації групуються, по суті, за двома досить значними кластерами (один складають номери 14, 5, 8, 7, 4, 3;  другий – 6, 9, 11, 12, 15, 16). Якщо зважити на специфіку змісту кожного підходу, що представлений іменем його автора, що стає очевидним: простір професійної свідомості психологів-експертів відображає існування принципової осі, за якою всі підходи розподіляються на такі, що трактують людину як об’єкт впливу, або ж як його суб’єкт. До того ж, багаторівневість кластерної структури свідчить про широкий діапазон конотативних характеристик, на які спираються психологи-практики експертної групи, диференціюючи ці психотерапевтичні підходи. 
Рис. 1.  
Дендрограма ієрархічного розташування психотерапевтичних підходів (за іменами їх авторів) 
у психосемантичному просторі професійної свідомості експертної групи досліджуваних

   Рівні  схожості
									                        Об’єкти  класифікації

(10 - Роджерс; 13 - Гроф; 16 - «робоча»; 15 - «ідеальна»; 12 – Б’юдженталь; 11 - Франкл; 9 - Морено; 6 - Перлс; 14 - Еріксон; 5 - НЛП; 8 - Бек; 7 -Элліс; 4 - Берн; 3 - Адлер; 2 - Юнг; 1 - Фройд).

Характерною рисою групової професійної свідомості спеціалістів високого рівня професійної кваліфікації виступає несперечливість та граничне зближення, як видно на рис.1, уявлень про “ідеальну” концепцію психологічної допомоги та “робочу”, тобто ту, що реально ними практикується. 
За результатами зіставного аналізу загальногрупової факторної структури професійної свідомості та індивідуальних факторних структур було сконструйовано семантичний диференціал, який може використовуватися для вимірювання категоріальної структури професійної свідомості, а також суб’єктивних інваріантів суттєвих відмінностей різних психотерапевтичних концепцій і отримав назву “Парадигмальний семантичний диференціал” (ПСД).
Зміст ПСД склали такі біполярні шкали: 1) концепція зорієнтована на суб’єктність чи об’єктність у трактуванні клієнта; 2) концепція зорієнтована чи не орієнтована на швидке досягнення психотерапевтичного ефекту; 3) концепція зорієнтована на ідеологію чи технологію методу; 4) концепція тяжіє до ідеалів класичної чи посткласичної раціональності; 5) концепція припускає (чи не припускає) емоційну залученість психотерапевта; 6) концепція новаторська чи традиціоналістська; 7) концепція зорієнтована на досягнення гомеостазу чи на розвиток.
Прогностичні можливості та валідність методики  ПСД  перевірялася шляхом вивчення специфіки атрибутування психологами-практиками психотерапевтичних дискурсів психоаналітичного, поведінкового та гуманістичного напрямів. В дослідженні взяло  участь 105 осіб, що склали дві групи: у першу групу увійшли психологи-практики, що мають досвід роботи близько 10 років (47 осіб), другу групу склали студенти-психологи випускних курсів (58 осіб). Досліджуваним пропонувалося оцінити психотерапевтичний підхід, що відображений в кожному з трьох поданих текстів-стимулів, за шкалами ПСД. Попередньо було здійснено аналіз психолінгвістичних характеристик та контент-аналіз текстів, що подавалися  як стимульний матеріал. Кількісний аналіз всього масиву даних проводився біноміальним методом (за критерієм знаків). Дані, що відбивають ступінь точності атрибутування стилістичних особливостей різних психотерапевтичних напрямів, представлено в табл. 1.

Табл. 1.
Ступінь відповідності реальних оцінок текстів ідеальним 
за методикою парадигмального семантичного диференціалу

Парадигма	Психоаналітична	Поведінкова	Гуманістична	

Кваліфікація
досліджуваних
        
	Професійні психологи	Студенти-
випускники	Професійні психологи	Студенти-
випускники	Професійні психологи	Студенти-
випускники	
Точність атрибутування текстів
(ступінь наближення значення до одиниці)
	
0,82	
0,59	
0,79	
0,57	
0,82	
0,55	

Як видно з таблиці, ступінь диференційованості професійного сприймання парадигмальних дискурсів, який є очевидно вищим в групі психологів, що мають великий досвід роботи, відбиває логіку їхнього професійного розвитку. Отримані дані слугують додатковим підтвердженням валідності сконструйованого нами парадигмального семантичного диференціалу.
На третьому етапі проводилося експериментальне дослідження з реконструкції професійних уявлень психологів-практиків різного рівня кваліфікації щодо способів, цілей та концептуальних засад своєї професійної діяльності, вивчення специфіки особистісної та ціннісно-смислової детермінації моделі практикованої психологічної допомоги. 
В цьому дослідженні брали участь психологи-практики, психологи-психотерапевти та лікарі-психіатри, що надають психотерапевтичні послуги. Вибірку склали 82 фахівця різного рівня професійної кваліфікації та досвіду роботи з різних міст України та Москви  (33 чоловіка та 49 жінок).
Методика дослідження передбачала оцінку досліджуваними власної практики психологічної допомоги за такими структурними компонентами процесу: теоретико-методологічні засади, професійна позиція у ставленні до клієнта/пацієнта, психотехнічні прийоми та цілі роботи. За кожним компонентом, спираючись на дані профільної наукової літератури, було визначено їх основні варіації. Загалом було виокремлено 50 об’єктів класифікації, які оцінювалися за семибальною шкалою відповідно до того, наскільки часто фахівець звертається у своїй власній роботі до кожного з них. Крім цього, до методики було включено 13 найменувань способів підвищення професійної кваліфікації психолога-практика, як, наприклад, читання фахових книг та журналів, досвід власної роботи, спостереження за роботою інших фахівців на семінарах, у навчальних фільмах та відеозаписах, отримання психотерапевтичної допомоги в якості клієнта тощо, які також оцінювалися за семибальною шкалою відповідно до міри їх суб’єктивної значущості для професійного розвитку фахівця. Низка питань, що стосувалися етичних принципів професії психолога-практика, мотивів вибору цієї професії та опису типового результату психотерапевтичної або консультативної роботи передбачала вільну форму відповідей, які в подальшому аналізувалися за методом контент-аналізу.
З метою виявлення впливу особистісних рис на надання переваги у виборі психологом-практиком тієї чи іншої парадигми психологічного консультування, було  використано  скорочений варіант методики СМДО (ММРІ). 
Опрацювання даних здійснювалося методами факторного й кластерного аналізу та методом ранжування. 
Методом факторного аналізу опрацьовувалася матриця даних, до якої увійшли оцінки 82 досліджуваних за 68 позиціями методики: дані соціально-демографічного характеру (6 позицій - стать, вік, стаж роботи, науковий ступінь, членство у професійних організаціях, спеціалізоване навчання); оцінки за рубриками: теоретичні концепції (13 позицій), технічні прийоми (19 позицій), цілі психологічної роботи (10 позицій), професійні рольові позиції (8 позицій) та оцінки за 12-ма шкалами методики СМДО (ММРІ).
У результаті факторизації даних за методом головних компонент було виокремлено чотири фактори, що пояснюють, відповідно, 14.2%, 8.6%, 7.9%, 7.3% загальної дисперсії та відбивають конкретний спектр узагальнених уявлень, які реально зумовлюють професійні дії психологів-практиків, що детермінується як впливом уявлень про основні психотерапевтичні підходи, так і специфікою дійсної професійної поведінки. Враховуючи зміст шкал, що увійшли до виділених факторів, вони були нами названі, відповідно, “Екзистенційно-психодинамічні уподобання”, “Професійна досвідченість”, “Поведінковий підхід” та “Психотехнічна ізоляція”. 
Виявлено, що надання переваги жорстко формалізованим психотехнічним засобам, таким як, наприклад, техніка НЛП, перебуває в тісній залежності від наявності у психолога власних особистісних проблем, наслідком чого є переживання ним внутрішньої напруги та тривожності й намагання вплинути на клієнта суто психотехнічними засобами. Про це свідчить, зокрема, поєднання в одному  факторі (Ф 4) таких змінних: шкала 7 методики СМДО (“тривожність”); шкала 8 методики СМДО (“індивідуалістичність”); НЛП як концепції психологічного консультування й психотерапії та психотехнічного прийому “керована уява”.  
Більш повне вивчення закономірностей, що існують в реалізації психологами-практиками власної моделі психологічної допомоги, забезпечувалося аналізом окремих тематичних рубрик методики (теоретичні концепції, технічні прийоми, професійні позиції та цілі роботи психолога-практика). Для цих груп даних паралельно використовувався кластерний аналіз, що відображає характер групування об’єктів класифікації, та метод ранжування, що дозволяє побудувати ієрархічну послідовність у виборі заданих об’єктів. 
Було виявлено наступну закономірність: за існування в структурі  групової професійної свідомості психологів нижчого рівня кваліфікації лише трьох кластерів, що відображають три базисні концепції психологічного консультування та психотерапії (екзистенційну, психодинамічну та когнітивно-поведінкову), реальний репертуар як цілей (завдань), так і способів дій (психотехнік) у них значно ширший.
Встановлено, що хоча на рівні декларації психологи-практики в своїй практичній роботі переважно спираються на екзистенційно-гуманістичні концептуальні положення, а концепції психодинамічного напряму  оцінюють скоріше як незначущі для їх практичного застосування, фактично, за даними факторного та кластерного аналізу, психодинамічні концепції відіграють значну роль як в теоретичному, так і в суто технологічному аспектах реальної професійної поведінки фахівця.
Зіставлення результатів кластерного аналізу та ранжування за всіма тематичними рубриками дає підстави дійти висновку про те, що вихідна когнітивна простота групової професійної свідомості фактично обертається слабшою диференційованістю професійного самовизначення, тобто відсутністю необхідної особистісної та професійної рефлексії у групі психологів нижчого рівня кваліфікації.
За результатами ранжування середніх оцінок щодо запропонованих способів підвищення професійної компетенції в галузі практики  психологічної допомоги (див. табл. 2) встановлено: відсутність таких важливих аспектів професіоналізації психолога-практика як інститут супервізорства та проходження фахівцем власної особистісної психотерапії або психологічного консультування, змушує фахівців спиратися переважно на власний досвід та самоосвіту, що, безперечно, є недостатнім для повноцінної професіоналізації у галузі психологічної практики.

Табл. 2.
Оцінка досліджуваними факторів професійного розвитку за їх значенням для підвищення професійної кваліфікації (розподіл за рангами)

№
п/п	Ранг	                        Фактори професійного розвитку	Сер. знач.	
1	1	Досвід власної роботи з клієнтом	5,0	
2	2	Читання фахових книг та журналів	4,6	
3	3	Власний життєвий досвід поза психотерапією	4,5	
4	4	Відвідування курсів, семінарів	4,2	
5	
5,5	Спостереження за роботою інших терапевтів на семінарах, в навчальних фільмах, у відеозаписах	4,0	
6		Неформальне обговорення з колегами результатів власної роботи		
7	6	Проведення досліджень	3,3	
8	8,5	Умови теперішньої роботи	3,2	
9		Читання  курсів і лекцій або проведення семінарів		
10	
11	Отримання психотерапевтичної допомоги в якості клієнта 	2,8	
11		Робота з супервізором або консультантом		
12		Робота з ко-терапевтом		
13	12	Виконання обов’язків супервізора по відношенню до інших	1,7	

В роботі показано, що в структурі професійної мотивації психологів-практиків стрижневою, формотвірною є етична складова, в основі якої лежать афіліативні мотиви вибору професії. При цьому очевидною стає відсутність безпосередніх зв’язків між етичною проблематикою та самим змістом парадигм сучасної психотерапевтичної практики, оскільки парадигми, що поширюються та приймаються професійною спільнотою вітчизняних психологів-практиків, не відбивають спрямованості до духовності та етичного способу суспільного та особистісного буття, яка властива східнословянській ментальності. Із сказаного можна зробити висновок, що справжня проблематика професійної свідомості вітчизняного психолога-практика полягає у необхідності відродження саме вітчизняних традицій консультативної психології та психотерапії, що беруть початок від російської та української класичної філософії.

Наукова новизна та практичне значення отриманих результатів дослідження забезпечуються постановкою актуальної проблеми та оригінальним підходом до її розв’язання, а також отриманими результатами, сутність яких полягає в наступному: 
а) вперше здійснено вивчення професійних уявлень висококваліфікованих психологів-практиків України та Росії про основні підходи у психологічному консультуванні та психотерапії та відповідні їм способи професійних дій, які ними використовуються, що дозволяє забезпечити об’єктивну та достовірну орієнтувальну основу для формування професійної компетенції; 
б) вперше побудовано психосемантичну структуру професійної свідомості психолога-практика, що відкриває можливість забезпечення індивідуально орієнтованого самоконтролю при засвоєнні консультативних технік; 
в) вперше розроблено методику парадигмального семантичного диференціалу для дослідження категоріальної структури професійної свідомості психолога-практика, яка може бути рекомендована для використання в якості вимірювального інструменту під час незалежного оцінювання рівня професійної підготовки або ступеня професійної зрілості фахівця як в умовах університетської освіти, так і під час складання кваліфікаційних іспитів.
Отримані дані не мають аналогів серед сучасних українських досліджень. Вони мають також першочергове значення для підготовки кваліфікованих психологів у країнах СНД.
Основні положення та результати дослідження представлені у виступах і доповідях на таких наукових конференціях, семінарах та з’їздах, серед яких, зокрема, доповіді на 26-му Міжнародному з’їзді з прикладної психології в Афінах (Афіни, 2006), 10-му Європейському конгресі з психології (3-6 липня 2007), на другому Міжнародному конгресі з психології та психотерапії (1-3 жовтня 2009, МДЦ “Артек”, АРК). 
  Результати дослідження знайшли застосування в змісті методичного семінару та курсах лекцій з різних питань практики психологічного консультування, які читалися та продовжують викладатися в таких установах: Київська Асоціація Практичних Психологів та Психотерапевтів, Донецький національний  університет, Київський національний лінгвістичний університет, Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України.
Публікації. Зміст та результати дослідження представлено у 16 наукових публікаціях.